Te el tudnád viselni? – Egy kötet a nőket ért borzalmakról
„Kell, hogy legyen valahol lenyomatuk a történeteknek, mert már az én hőseim közül is sokan elmentek” – nyilatkozta egy interjúban Kormos Valéria, A végtelen foglyai című, 2017-ben a Közép- és Kelet-Európai Történelem és Társadalom Kutatásáért Közalapítvány gondozásában megjelent kötet kapcsán. Az 1945 és 1947 között hadifogolyként Szovjetunióba hurcolt magyar asszonyok sorsát bemutató, műfaját tekintve a az interjú-kötet és a memoár sajátos ötvözetének tekinthető gyűjteményes könyvnek – a téma iránt fogékonyak számára jól ismert – immár évtizedes története van.
A rendszerváltás környékén az akkor a Nők Lapjánál dolgozó szerzőt kereste fel először a témával egy férfi, akinek a felesége egyike volt azoknak a nőknek, akik osztozni voltak kénytelenek az elhurcolt asszonyok tragikus sorában. Kormos felhívására tömegével jelentkeztek a sokáig hallgatásra kényszerített egykori áldozatok, amiből először egy terjedelmes sorozat készült a Nők Lapjában, majd 2001-ben mindez egy könyv formájában tárult a nyilvánosság elé. Jelen kötet ennek egy átdolgozott kiadása.
A „malenkij robot”-ra hurcolt tömegek története ma már ismert: a második világháború végén civileket rendeltek a magyarországi szovjet parancsnokságokra, néhány napi közmunkára. Férfiakat 17-45 év, nőket 18-30 év között, majd elhurcolták őket a Szovjetunió különböző részeibe. A néhány napos munka azonban évekig tartott.
A kötet főszereplői 1947-ben tértek haza, elbeszéléseik arról tanúskodnak, hogy sokan ott kötöttek barátságokat és ott ismerték meg későbbi férjeiket. Legtöbbjük a Donyec-medence szénbányáiba, Baskíria olajmezőire, vagy Grúziába került. Számukra adott volt tehát egy embertelen helyzet, amiben viszont sokan megtalálták a saját boldogságukat, boldogulásukat. Szökésre senki sem gondolt, hiszen a foglyok azt sem tudták, hogy hol vannak. Akiknek mégis sikerült kijutniuk a táborból, azok egy idő után inkább feladták magukat, mert csak keringtek a pusztaságban étlen és szomjan. Őket utóbb kegyetlenül megbüntették. A lágeréveket mindenki úgy próbálta túlélni, ahogy tudta, történetük azonban nem ért véget 1947-ben. Itthon újabb nehézségekkel kellett szembenézniük. A hazaérkezőket már a vonaton figyelmeztették, hogy hallgatniuk kell a szörnyűségekről, amiket átéltek. A legnagyobb lelki tehert azonban mégis az okozta, hogy itthon igyekeztek bennük bűntudatot és szégyent ébreszteni. Sokan azonban – átélve a kitaszítottságot és a honvágyat – még így sem hagyták el az országot 1956-ban, amikor lehetőségük lett volna, noha többeket nem pusztán honfitársaik, de saját rokonaik adtak szovjet kézre. Egyesekben nem is a lágerévek, hanem pont a sajátjaik árulása hagyta a legmélyebb nyomot.
A szerző olyan magyarral is interjút készített, aki segítette az emberek összegyűjtését, de megbánást sok év után sem mutatott. A megpróbáltatások után sokan megtanulták értékelni az életet és az otthonukat. Mára sokan elmentek azok közül, akik személyesen is átélték a borzalmakat, a megpróbáltatásokat és a megaláztatásokat, ezért mindezt – ami a 80-as évek végéig titok volt – ma már csak könyv formájában lehet átadni az utókornak, akiknek elképesztő azt tapasztalni, hogy ezekben az emberekben mennyi életerő, küzdés és akarat volt és hogy az éhségnél sokszor a honvágy volt a rosszabb.
A történet egy riportszerű dokumentum, – melyből kiderül, hogy a boldogságból még a legnehezebb időkben, az éhezés, a szenvedés közepette is kijutott, hisz volt, aki a lágerben ismerte meg élete párját – melyet az egyes részeiben alkalmazott tőmondatos szerkezet tesz pergőbbé. Zavaró lehet, hogy néhol rendszertelenül váltogatja a szerző az egyes szám első, és egyes szám harmadik személyt. Itt tükröződik a leginkább az elbeszélő és a hallgató, az interjúkészítő törékeny viszonya, ami miatt az olvasó zavarban lehet, mit is olvas. Riportot? Interjút? Dokumentum-kötetet? Oral History-t? Az elbeszélési módszer, avagy azok váltogatása a szakavatottak számára talán zavaró lehet, a mezei olvasónak viszont egy dolgot biztosan megmutat. Nevezetesen a szerző, az érzékeny tollú újságíró kíváncsiságát. Kormos Valéria kíváncsi, nyitott és befogadó ezekre a történetekre, ahogyan a kötet is a kíváncsi, nyitott, befogadó, és nem feltétlenül a témában jártas, szakavatott olvasónak, sokkal inkább a szélesebb nyilvánosságnak szól. Ezt támasztja alá a kitűnő szerkesztés, a szívbemarkoló fotó- és dokumentum-válogatás, amitól az olvasó még személyesebbnek érzi az elbeszélő, az áldozat történetét.
A kötet gyakorlatilag az olvasóra bízza e fajsúlyos téma kezelését, felvillantva egy nagyon is valós, sokáig a hallgatásba fojtott szeletét a történelemnek. Az olvasó akaratlanul is a főszereplők bőrében érezheti magát, ugyanazokkal az erkölcsi, lelkiismereti kérdésekkel. A visszaemlékezők szavaiban azonban nem érezni gyűlöletet. Voltak, akik el akarták felejteni a történteket, és voltak olyanok is, akik csak arra a kérdésre kerestek választ, hogy mit vétettek, az elbeszélésekből azonban felsejlenek azok a technikák is, amikkel ezek a nők túlélték a borzalmakat.
A könyv a maga módján túlmutat a hivatalos történelmi tudáson, a korszakról alkotott mítoszokon és tabukon, műfajában izgalmas és megrendítő olvasmány, egyúttal világos választ ad arra a kérdésre is, van-e létjogosultsága egy ilyen, a női narratívát előtérbe helyező, nőtörténeti kötetnek.
A kötet adatai: A végtelen foglyai – Magyar nők szovjet rabságban 1945-1947. Szerk. Kormos Valéria. Budapest, Közép- és Kelet-Európai Történeti Közalapítvány, 2017. 207 pp.
Csarnai Márk
Ezt olvastad?
További cikkek
A rendíthetetlen lovassági kapitány. Jacek Pawłowicz: Witold Pilecki lovassági kapitány 1901-1948 című munkájáról
Ki volt Witold Pilecki, a lengyel lovassági kapitány, aki önként vált az auschwitzi megsemmisítőtábor foglyává? Milyen szerepet töltött be a megszállt Lengyelországban? Hogyan került a Honi Hadsereg (Armia Krajowa, AK) […]
Berlin felett az ég(és), avagy Hadik András leglátványosabb haditette
Lázár Balázs munkásságának egy fontos darabját tarthatja kézben a olvasó. A most megjelent kötet a magyar hadtörténet egy nemzetközileg is ismert eseményét és egy jeles alakját mutatja be. Ezek a […]
Gyorstalpaló, elvtársaknak – Iskolapélda pozitív és negatív előjellel
A Rákosi-korszaknak az élet minden aspektusát átalakító és a pártvonalnak megfelelően eltorzító, represszív tevékenységéről meglehetősen széles szakirodalmi háttér áll a történésztársadalom és az érdeklődők rendelkezésére. Ebben a bőséges szakirodalmi választékban […]
Előző cikk
Az első történelmi filmeposz: Egy nemzet születése (1915)
Akinek alkalma nyílik átvizsgálnia az Egyesült Államokban egy nagyobb könyvesbolt kínálatát, csodálkozva fedezi fel, hogy az amerikai polgárháború történetéről ugyanannyi könyv kapható, mint az amerikai történelem más korszakairól együttvéve. A […]