„Ekkora hadsereget a Szentszék nem küldött…” – Pápai csapatok Magyarországon
A történészi munka nemcsak az elméleti, történeti kérdésekre fókuszáló elemzőmunkák megalkotásából áll. A Leopold von Ranke nevével fémjelzett pozitivista korszak óta történettudomány szempontjából legalább annyira fontos a források szisztematikus feltárása, valamint azok (nagy)közönség elé tárása. Ez teszi lehetővé a források széleskörű elemzését, adott esetben nehezen felkereshető levéltáraktól függetlenül. Ezt a munkát végzi 2004 óta töretlenül és magas szakmai színvonalon a Tusor Péter habilitált egyetemi docens (PPKE) által vezetett MTA-PPKE Fraknói Vilmos Római Történeti Kutatócsoport, mely – követve névadója szellemiségét – a vatikáni gyűjtemények magyar vonatkozású politika-, diplomácia-, művelődés-és intézménytörténeti forrásanyagát tárja fel. A projekt sikerességét reprezentálja a rohamos tempóban bővülő forráskiadványok sora, melyek közül több idegen nyelven is olvasható. A kutatócsoport munkája nemzetközi törekvésekhez kapcsolja a magyar tudományosságot, hiszen a vatikáni levéltár anyagának feltárásától olyan országok sem tudnak eltekinteni, ahol kisebb iratanyapusztulás következett be, mint Magyarországon. A kutatócsoport egységes borítójú, sárga kiadványai immár számos könyv- és levéltár polcain megtalálhatók.
![](http://ujkor.hu/wp-content/uploads/2021/05/papaicsapatokBORITO.jpg)
Ezúttal Kruppa Tamás: Pápai csapatok Magyarországon (1595–1597, 1601) c. forrásgyűjteménye kerül bemutatásra. A szerző művét két részre bontotta: egy tudományos Bevezetésre, melyben megrajzolta a kiadott forrásokkal kapcsolatos historiográfiai előzményeket (A tizenöt éves háború vatikáni forrásai), a történeti kontextusokat (A háború Gianfrancesco Aldobrandini leveleinek tükrében), a kutatási eredményeket és távlatokat (Eredmények és távlatok), közli a forrásközlés szempontjait (A forrásközlés szempontjai); valamint a munka lényegi részére, az Okmánytárra.
A kutatócsoport tudományos munkatársa olyan korszak levéltári anyagából tárt fel részleteket a történésztársadalom számára, melyek a Magyar Királyság mozgalmas időszakáról tudósítanak. Ez a korszak a nemzetközi figyelem középpontjába állította a Magyarországot, valamint a Habsburg Birodalom törökellenes törekvéseit – az ország felszabadításáért fegyvert fogott az Erdélyi Fejedelemség, a Velencei Köztársaság, Szászország és a VIII. Kelemen pápa vezette Pápai Állam is. Mégis – talán a háború csalódást keltő befejezése miatt – az európai tudományosság képviselőinek figyelmét elkerülte a pápai csapatok magyarországi tevékenysége. Ez természetesen nem jelent teljes csendet, a szerző inkább az általa hivatkozott kutatók (Ludwig von Pastor, Fraknói Vilmos, Veress Endre, Karlo Horvat, Florio Banfi, Jan Paul Niederkorn és Giampiero Brunelli) munkáinak visszhang nélkül maradását nehezményezi. Pedig – jegyzi meg Kruppa Tamás – „…ekkora hadsereget, ennyiszer a Szentszék […] semmilyen egyéb hadszíntérre nem küldött, aminek […] nem lehetett más oka, mint hogy Rómában is úgy gondolták, hogy Magyarország valóban a kereszténység védőbástyája […].” (Bevezetés, XVI–XVII.) Minden kérdésre azonban mai napig nem tudjuk a választ – hogy pontosan miért került a pápai csapatok élére az eredetileg bankárként és könyvelőként tevékenykedő pápai unokaöcs, az további kutatások témáját képezi.
A szerző nemcsak leveleket közölt, az Okmánytár függelékében számos egyéb irattal gazdagította a misszilisanyagot. A szerző mustra-, zsold-, és veszteséglistákat is közölt, bemutatva a koraújkori hadsereg vezetésének felépítését és kihívásait (254–270.). Ezenkívül felvillantja Aldobrandini kapcsolati hálóját, a levelek útját a Szentszékhez, és az azokkal kapcsolatos problémákat, úgy, mint a forráspusztulás jelenségét és a korabeli hírközlés hiányosságait (Bevezetés XIX–XX).
![](http://ujkor.hu/wp-content/uploads/2021/05/papaicsapatok01.jpg)
Az eredményeket és távlatokat tekintve a szerző először kiadványának létjogosultságát támasztja alá: kiemeli, hogy egy okmánytár megjelentetésének még akkor is lehetséges és szükséges, amennyiben az adott eseményeket már feldolgozták, ahogyan azt Giampiero Brunelli is tette. Kruppa Tamás leszögezi: ugyanazon források olvasásából is lehet újfajta következtetésekre jutni. Ezenkívül rámutat Aldobrandini és a pápai udvar, valamint II. Rudolf császár közötti nézeteltérésekre, a hadsereg tevékenységének periodizációs problémáira, valamint a pápai adminisztráció rugalmasságának tényére is. Megemlíti, hogy az oszmán haderő előretörése milyen lélektani hatást gyakorolt a prágai és grazi udvarokra, valamint az itáliai lakosságra, kiemelve a pápa abbéli szándékát, hogy mind Magyarországot mind Erdélyt felszabadítsa az oszmán megszállás alól. Figyelembe véve, hogy a korszakban az ország lakosainak többsége a protestantizmus követője volt, a pápaság jelentős kockázatot vállalt – hiszen győzelem esetén a protestánsok helyzete erősödött volna a katolikus uralkodó kárára. A VIII. Kelemen azonban meglátta a lehetőséget a háborúban: egy hadsereg Magyarországra küldésével a magyarság bizalmát igyekezett megnyerni a katolikus hit ügyének (Bevezetés XXIV–XXV.).
Ezenkívül megemlíti a katonai tapasztalatokkal alig rendelkező, pénzügyekhez és könyveléshez viszont kiválóan értő parancsnok erényeit is: Aldobrandini, a számok embere úgy volt képes átlátni a logisztika és stratégia problémáit, mint kortársai közül kevesen. Ezenkívül józan belátóképességgel rendelkezett, és igyekezett megóvni csapatait a nagy veszteségektől (Bevezetés XXV.).
Végül bemutatja a forráskiadás szempontjait: a forrásokat olaszul közölte, de mindegyikhez írt egy rövid, magyar nyelvű összefoglalót is. Megemlíti kihagyott források csoportjait (karrierügyek, családi ügyek és a ferrarai hercegség örökösödési problémái), a levelek generális halálával történő megszakadását. Kruppa Tamás betűhív átírást alkalmazott, és csak abban az esetben javította a generális korabeli olasz helyesírását, amennyiben az a megértés szempontjából elengedhetetlen volt (Bevezetés XXVII–XIX.). A kiadvány összesen 140 olasz nyelvű levelet tartalmaz, melyek keletkezési helyére tekintve kirajzolódnak előttünk a háború frontvonalai és forró pontjai (esztergomi tábor, pápai tábor, győri tábor, váci tábor), a korabeli Habsburg Monarchia hatalmi központjai (Prága, Bécs, Graz), valamint a hadsereg útvonala is.
A szerző továbbá felvillantja a harmadik, 1601-es hadjárat hátralévő misszilisanyag megjelentetésének lehetőségét. A hadjárat forrásanyaga ugyanis nem teljes: Aldobrandini hirtelen halálához hasonlóan szakad meg a levelek sora is. Tekintve, hogy a pápai csapatok tevékenysége a generális halálával nem szűnt meg, úgy vélem, hogy az ilyen vállalkozás számos adalékkal szolgálhatna az olyan kérdésekben, mint hogy hogyan élte meg a hadsereg a tábornok elvesztését, hogyan alakult tisztikara, milyen különbségek mutathatók ki a két generális, Aldobrandini és Flaminio Delfini személyisége és képességei, hadvezetési stílusa között.
![](http://ujkor.hu/wp-content/uploads/2021/05/papaicsapatok02.jpg)
Végezetül úgy vélem, a kötet nemcsak azok számára bizonyul majd hasznosnak, akik a tizenöt éves háború hadtörténetét, a pápai ügyintézés, diplomácia, vagy egy korabeli generális kapcsolati hálóját igyekszik vizsgálni. A kötetben szereplő levelek számos olyan információt rejtenek, mely alkalmas a történeti földrajzi és a helytörténeti kutatások eredményeinek kiegészítésére; ezenkívül kirajzolódik a hadsereg útvonala, lehetővé téve az adatok térképre vetítését, később pedig beépítését nemcsak az egyetemi de adott esetben a középiskolás tananyagba is, mint érdekes adalékot. Szintén többletinformációval szolgálhat a Habsburg udvarok kutatásával foglalkozó történészeknek is, akik betekintést nyerhetnek egy külföldi haderő és az összetett állam közti együttműködés részleteibe. A korabeli olasz nyelv használata miatt lehetőség nyílik továbbá az olasz nyelvszakokon való bemutatására és használatára is, adott esetben tudományközi elemzéseket lehetővé téve. A kötetet tudományos szöveghasználata és céljai miatt elsősorban a korszakkal foglalkozó történészeknek ajánlom.
Gulyás Kristóf
Ezt olvastad?
További cikkek
A rendíthetetlen lovassági kapitány. Jacek Pawłowicz: Witold Pilecki lovassági kapitány 1901-1948 című munkájáról
Ki volt Witold Pilecki, a lengyel lovassági kapitány, aki önként vált az auschwitzi megsemmisítőtábor foglyává? Milyen szerepet töltött be a megszállt Lengyelországban? Hogyan került a Honi Hadsereg (Armia Krajowa, AK) […]
Berlin felett az ég(és), avagy Hadik András leglátványosabb haditette
Lázár Balázs munkásságának egy fontos darabját tarthatja kézben a olvasó. A most megjelent kötet a magyar hadtörténet egy nemzetközileg is ismert eseményét és egy jeles alakját mutatja be. Ezek a […]
Gyorstalpaló, elvtársaknak – Iskolapélda pozitív és negatív előjellel
A Rákosi-korszaknak az élet minden aspektusát átalakító és a pártvonalnak megfelelően eltorzító, represszív tevékenységéről meglehetősen széles szakirodalmi háttér áll a történésztársadalom és az érdeklődők rendelkezésére. Ebben a bőséges szakirodalmi választékban […]
Előző cikk
A becsület foltjai és rendje – Gaspard Monge (1746–1818)
Gaspard Monge neve azok fülében is biztatóan cseng, akiknek egy jobb általános iskolában módjukban állt az ábrázoló geometria alapjaival megismerkedni. Akárhogy is, sokak számára jellegzetes „ismeretlen ismerős”, mint sokan a […]